SOMMERENS HENDELSER
Er det deg, gamle Isak? Hyggelig at du ringer.
Du forstyrrer ikke. Jeg bare blundet litt.
Sov? Jeg sover aldri, vet du.
Alle har forlatt meg - den årlige utflukten til Utklippen.
Gusten endrer aldri noe - om det så høljer ned.
De reiste kl. 10. Ganske bra vær da, men regnskyene trakk opp.
Ikke en sjel her.
Kan ikke du komme hit for en gangs skyld?
Ikke vær så sta. Sitte i den fæle butikken din hele sommeren!
Skal jeg komme til deg? Jeg vrikket foten for tre dager siden.
Jeg hoppet paradis med Jenny- min egen skyld.
Jeg beklager meg ikke, jeg har det utmerket.
Hva sier du? Det spraker i røret, jeg hører ikke hva du sier.
Det tordner et sted, men det kommer visst ikke hit.
Akkurat, min venn. Egentlig er jeg fryktelig urolig.
Nei, vi har ikke hørt noe. Emilie med- delte bare at hun ble i byen i sommer.
Jeg blir helt syk når jeg tenker på det store huset med de tykke murene.
Det er intet sommersted for små unger.
Jeg hører deg ikke... Hallo.
Hallo? Hallo! Noe så utgjort.
Isak, hører du meg? Du er så langt borte.
Jeg ringer deg om en time!
Nå er vel tiden inne for en liten konjakk.
Maj! Så hyggelig. Kom inn!
- Håper jeg ikke kommer ubeleilig. - Absolutt ikke. Gi meg et kyss.
Virkelig nett! Sydd den selv?
Nydelig stoff og mønster. Du er ikke med på utflukten?
Får ikke plass i båten med min store mage.
- Er det noe i veien? - Jeg er kanskje dum som engster meg.
Du er engstelig for barna?
Alexander og jeg skulle skrive til hverandre. Jeg har alt skrevet sju brev.
- Og ikke fått svar? - Et prospektkort. For tre uker siden.
Kjære Maj. Vi har det bra. Onkel Edvard tok oss med til...
- ... botanisk hage. - Vi har lært mye om sjeldne blomster.
Takk for brevene dine. Jeg skriver når jeg får tid.
Din hengivne Alexander. Hilsener fra Fanny!
Tror vi undervurderer Emilie. Hun greier godt å ta vare på barna og seg selv.
Vi engster oss nok unødig.
Jeg kom dit før Fanny ble født. Det er jo mine barn også.
- Men skal du gå? - Jeg visste De var alene.
- Jeg ville snakke med Dem. - Så bli litt!
Tusen takk, men middagen må være klar til de kommer, -
- og jeg har ikke satt steken i ovnen ennå.
Er alt så vanskelig?
- Er det konditoriet? - Det også.
Gustav Adolf holder på sitt?
Jeg vil ikke såre ham. Han er så snill.
Men mest engster jeg meg for barna.
Tilgi at jeg gråter. Forferdelig oppførsel. Tilgi meg!
Her er kveldsmat.
Når dere har spist, går dere rett til sengs. Brettet kan stå til i morgen.
Fru Tander sendte med noen småkaker.
Frk. Vergérus må ikke få greie på at dere fikk dem av meg.
- Er ikke mor kommet tilbake? - Nei.
Hun sa hun skulle komme i kveld.
- Hvorfor sukker du sånn bestandig? - Jeg har ikke vært her så lenge.
Men fru Tander som var her i den forrige fruens tid, kan fortelle litt av hvert.
Vil du ha en kake?
Hva sier fru Tander?
At det var likedan i salig fruens tid, skjønt verre.
- Stakkars barn. - Du mener oss?
Jeg mener de stakkars små som fant sin død i elva utenfor.
Fruen prøvde å redde dem, men ble trukket ned av strømvirvlene.
Man fant dem ved domkirkebroen.
De var helt sammenklamret - som én eneste stor kropp.
En måtte sage av armene for å få lagt dem i hver sin kiste.
Siden har det aldri vært helt rolig her i huset, sier fru Tander.
- Det fins ikke spøkelser. - Jeg vil jo ikke skremme noen.
Men en har det ikke helt godt her.
Se på hånden min. Huden er revet av, bare rødt kjøtt.
Jeg skulle servere morgenkaffe, huden satt fast i dørhåndtaket.
Da var det en som lo bak meg - helt tydelig. Jeg snudde meg.
Men det var ingen der! Og det er jo synd på den som må...
Jeg skal nok ikke snakke så mye. Jeg skal holde munn, jeg.
Nå låser jeg døren.
Men ikke vær urolige. I morgen er nok deres fru mor tilbake.
Da befrir biskopen personlig dere fra fangenskapet.
- Jeg har sett dem, jeg. - Hvem?
- Fruen og barna. - Snakker du sant nå?
På mitt æresord som svensk statsborger.
Jeg hadde vært i biblioteket hos han som er gift med min mor.
Han hadde skjelt meg ut. Jeg husker ikke hvorfor.
Jeg gikk gjennom spisestuen, det var merkelig lyst der.
Da så jeg den ene lille piken i døråpningen, hun sprang forbi.
Så kom den eldre, -
- hun med mørkt hår og store øyne.
Hun gav meg liksom et tegn til at jeg skulle snu meg.
Og der, i det sterke sollyset, -
- stod fruen selv i sin sorte kjole.
Hun sa med nesten uhørlig røst -
- at jeg ikke skulle være redd, og at hun hadde noe å fortelle.
Jeg vil ikke skremme noen, men hun sa ordrett:
"Jeg vil at du skal vite vår hemmelighet."
"Din stefar, min mann, låste inn meg og barna på soveværelset."
"Der var vi i fem døgn uten mat eller vann."
"I vår fortvilelse bestemte vi oss for å flykte."
"Vi bandt sammen lakenene"-
- "og prøvde å klatre ned til den smale landtungen"-
- "der i det virvlende vannet."
"Døtrene mine klatret først,"-
- "men styrtet rett ned i vannet, ned på dypet."
"Jeg prøvde å redde dem,"-
- "men ble dratt inn i en strøm- virvel som tok fatt i klærne mine."
"Først under vannet fikk jeg tak i barnas hender og trakk dem til meg."
Det var som djevelen!
Legg dere!
- Hva er klokken? - Jeg får ikke snakke med dere.
Stakkars meg hvis ikke Alexander holder munn.
Han er en ordentlig pratmaker.
Så du det!
- Lynet slo ned. - Rett i nærheten.
- Håper domkirkehelvetet gikk til helvete. - Tenk om Gud straffer deg for å si sånt?
Hvis en hoven blei som han straffer en liten dritt som meg for så lite, -
- da er han den snuskete djevelen jeg trodde.
Biskopen spiller fløyte!
Hvis vi konsentrerer oss om at han skal dø, så dør han nok.
Men vi må begynne samtidig.
En, to, tre: Dø, din faen!
- Han spiller fremdeles. - Vi prøver igjen.
En, to, tre: Dø, din faen!
Fru Tander spør om Deres høy- velbårenhet spiser kveldsmat alene.
Si at jeg ikke vil ha aftens. Bare sett inn melk og knekkebrød i soveværelset.
- Var det noe annet? - Jeg vet ikke.
Hvordan skal jeg si det...
Unnskyld, men jeg kan ikke stå her.
De bad meg holde øye med barna, fortelle om jeg hørte noe særskilt.
Alexander kom med en fæl historie.
Det er så forferdelig. Jeg vet ikke hvordan jeg skal få sagt det.
Han påstår at salig fruen ble innelåst av Dem, -
- og druknet sammen med barna da hun flyktet ut av vinduet.
- Det var alt. - Du kan gå, Justina.
Ja, Oscar-slik er det.
Man er gammel og man er barn på samme tid.
Så undres man hvor den lange mellomtiden ble av, -
- den som liksom var så betydningsfull.
Jeg blir melankolsk og tenker at tiden ble svært kort.
Din far pleide å si at jeg var sentimen- tal, og han ble jo ikke særlig lett rørt.
Han ble både sint og forurettet da han døde.
Han syntes aldri at livet var grusomt eller urettferdig -
- eller vakkert.
Han levde og gav katten i kommentarene. Han overlot dem til meg.
Og når jeg mente at livet var slik eller sånn, så lo han og sa jeg var sentimental.
Men jeg var jo kunstner, og det var lov å være følsom.
Oscar, kjære gutten min...
Jeg engster meg kanskje unødig.
Hvis ingenting opptar tankene, begynner man straks å engste seg.
Får jeg ta deg i hånden?
Jeg husker hånden din da du var barn. Den var liten og fast og tørr.
Og håndleddet var så smalt.
Det var morsomt å være mamma. Morsomt å være skuespillerinne òg, -
- men morsommere å være mamma.
Jeg likte å ha stor mage, jeg blåste glatt i teatret.
Alt er forresten roller. Noen er morsomme, andre mindre morsomme.
Jeg spiller mamma. Spiller Julia, Margaretha.
Plutselig spiller jeg enke. Eller farmor.
Det ene avløser det andre. Det gjelder at man ikke trekker seg.
Men hvor ble det av alt sammen?
Snilt av deg å høre på din gamle mor når hun "monologiserer", som Isak sier.
Du er en snill gutt, Oscar.
Jeg sørget forferdelig da du gikk bort. En underlig rolle.
Følelsene kom fra kroppen.
Jeg kunne beherske dem, -
- men de knuste virkeligheten, hvis du forstår hva jeg mener.
Siden har virkeligheten stadig vært ødelagt, -
- og det føles faktisk riktigere slik.
Så jeg prøver ikke på å få den hel igjen.
Jeg bryr meg ikke om at ingenting stemmer.
Oscar, min kjære gutt...
- Du er bedrøvet? - Jeg er urolig.
Du er urolig for barna.
Stå opp! Din stefar vil snakke med deg.
Kle på deg! Din stefar vil snakke med deg.
Skynd dere!
- Hvem er det? - Det er bare meg.
Emilie!
Gutten min... I nærvær av Fanny og Justina -
- beskyldte du meg for å ha myrdet min hustru og mine barn.
Vil du gjenta det, Justina?
Alexander påstod han hadde sett bis- pinnen og barna. Hun snakket til ham, -
- sa at biskopen hadde låst inn henne og barna på soveværelset, -
- uten verken mat eller vann.
Femte dag flyktet de ut av vinduet, men druknet under forsøket.
- Gjenkjenner du dette? - Nei.
- Du påstår at Justina har vitnet falskt? - Hun kan ha drømt.
- Vil du bekrefte ditt utsagn med ed? - Ja.
Fanny, har du hørt Alexanders fortelling?
Nei.
Du fastholder at Justina enten har løyet eller drømt.
Vil du komme frem hit.
- Kan du avlegge ed på dette? - Selvsagt.
Det er dødssynd å sverge falskt.
Det kalles mened og straffes strengt.
Legg venstre hånd på Bibelen og si etter meg:
Jeg Alexander Ekdahl-
- sverger ved Den hellige skrift og den levende Gud -
- at alt jeg har sagt, sier og kommer til å si, -
- er sannheten, intet annet enn sannheten.
Du husker at vi to hadde en viktig samtale for et år siden.
- Om visse moralspørsmål. - Noen samtale var det vel ikke.
Biskopen snakket, og jeg tidde.
Tidde og skammet seg, kanskje. Over løgnene sine.
- Jeg er blitt klokere siden den gang. - Du mener at du lyver bedre?
Omtrent det, ja.
Hva innbiller du deg? Tror du at man ustraffet -
- kan krenke en annens ære?
Tror du at man uten følger kan lyve og begå mened?
Tror du at vi leker?
Eller at det er et teaterstykke der replikkene sies som det faller seg?
Jeg tror at biskopen hater meg.
Så det er det du tror.
Da skal jeg fortelle deg noe som kanskje vil forbause deg.
Jeg hater deg ikke.
Jeg elsker deg.
Men kjærligheten til deg, -
- din mor og din søster, er ikke blind og bløtaktig.
Den er sterk og streng, Alexander.
- Hører du hva jeg sier? - Nei.
Du gjør deg hard.
Og du feilbedømmer situasjonen.
- Jeg er mye sterkere enn deg. - Det betviler jeg ikke.
Jeg mener åndelig sterkere.
Jeg har sannheten og rettferdigheten på min side.
Jeg vet at du tilstår om en stund.
Du vil oppleve tilståelsen og straffen som en lettelse.
Du er en klok liten mann. Du innser nok at spillet er tapt.
Men du er stolt og sta.
- Og du skammer deg, naturligvis. - Jeg har glemt hva jeg skal tilstå.
Hva vil biskopen jeg skal tilstå?
- Du vet jeg har mine midler. - Det visste jeg ikke. Nå vet jeg det.
I min barndom var man ikke så sen- timental. Da hadde vi spanskrøret.
Og det har vi her også. En vanlig teppebanker, men den kan slå godt til.
Hjelper ikke det, har vi lakserolje.
Man blir ganske medgjørlig etter et par slurker.
Eller vi satt i et mørkt, kaldt kott, til rottene kom og snuste.
- Hvorfor må jeg straffes? - Det er jo opplagt, gutten min.
Du kan ikke skille løgn fra sannhet.
Ennå er løgnene dine et barns løgner, hvor fryktelige de enn er.
Men snart er du voksen, -
- og livet straffer løgnere uten kjærlighet og hensyn.
Straffen lærer deg å elske sannheten.
Jeg tilstår at jeg fant på det om at bis- kopen låste bispinnen og barna inne.
- Tilstår du også mened? - Jeg gjør vel det.
Nå har du vunnet en stor seier.
Seieren over deg selv!
Hvilken straff velger du? Spanskrøret, lakseroljen eller det mørke kottet?
- Hvor mange slag får jeg? - Ti slag.
Da velger jeg spanskrøret.
Ta to puter-legg dem på bordet.
Ned med buksene.
Bøy deg forover.
Reis deg, Alexander.
- Du har noe å si meg. - Nei.
- Be meg om forlatelse. - Det gjør jeg ikke.
Da må jeg slå deg til du kommer på bedre tanker. Spar oss for det.
- Jeg ber aldri om forlatelse! - Det gjør du ikke...
Legg deg forover, Alexander.
Ikke slå mer!
- Ber du meg om forlatelse nå? - Ja.
Knapp igjen buksene. Puss nesen. Justina, gi ham et lommetørkle.
Hva har du nå å si?
- Alexander ber biskopen om forlatelse. - Snakk høyere. Alle skal høre din anger.
Alexander ber biskopen om forlatelse ... for løgnene og meneden.
Du forstår at jeg straffet deg av kjærlighet?
- Ja! - Kyss hånden min.
- Får jeg legge meg nå? - Ja.
Men for i fred og ro å få tenke over dagens hendelser, -
- skal du sove på loftet. Justina ordner med madrass og ullteppe.
Kl. 6 i morgen låser Henrietta opp, og så er du fri. Er det i orden?
Ja, Deres høyvelbårenhet!
Det er verst for barna. De blir straffet for enhver forseelse.
Hans mor låser dem inne, tvinger dem til sengs midt på dagen.
Fanny nektet å spise opp grøten. Hun måtte sitte hele kvelden.
Hun kastet opp i tallerkenen. Til slutt spiste hun.
Alexander er gal av sjalusi, men forstår ikke at det er gjensidig.
At jeg kunne være så blind! At jeg kunne føle medlidenhet med den mannen.
Som skuespillerinne burde jeg ha gjennomskuet ham.
Men jeg hadde levd alene siden Fanny ble født.
Jeg hatet mine vilkårlige følelsesstormer.
Oscar var min beste venn. Det vet du, Helena.
Du vet hvor mye jeg holdt av ham. Du vet at min sorg var oppriktig.
- Jeg bebreider deg ingenting. - Jeg så ingenting, begrep ingenting.
Edvard snakket om et annet liv. Et liv av krav, renhet, -
- av glede i pliktoppfyllelsen.
Det var som et lys rundt ham.
Og jeg så jo at han var ensom, ulykkelig, jaget av skrekk og onde drømmer.
Han sa at jeg ville redde ham.
At vi og barna skulle leve et liv i Guds nærhet.
I sannhet. Det var nok det viktigste.
Jeg var så tørst. Det lyder dramatisk og overspent.
Men jeg tørstet etter sannheten. Jeg syntes jeg hadde levd i løgn.
Nå må jeg gå. En vogn venter. Er redd det kan ha skjedd noe.
Jeg frykter alltid at Alexander skal si noe han misliker. Han er så dumdristig.
Han forstår ikke at stefaren er livsfarlig og bare venter på sjanse til å knuse ham.
- Du må gå fra ham. - Jeg er med barn, Helena!
Men likevel må du...
Jeg har bedt om skilsmisse. Han nekter.
Jeg sier at jeg går uansett.
Da tar han lovboken og forklarer hva som skjer:
I en rettssak vil jeg tape. Jeg har "rømt fra hjemmet".
Barna blir tatt fra meg for å oppdras av ham.
Jeg skrev til en advokat som er min venn.
Han bekreftet Edvards påstander. Jeg er innestengt, -
- og jeg får ikke puste lenger.
Jeg holder på å dø, Helena.
Jeg hater den mannen så grenseløst... at jeg kunne...
Ikke si at jeg har vært her. Ikke til noen!
Mor!
Far!
Skal du hilse på meg, så ikke glem at jeg er redd spøkelser, -
- og at du faktisk er død.
Ikke kom bakfra, er du snill.
Jeg kunne bli gal av skrekk. Det vil du vel ikke?
Hvorfor skal jeg alltid måtte se døde mennesker? Jeg blir syk av det.
Alexander...
- Faen også! - Alexander!
Jævla dritt!
Jeg heter Pauline. Min søster Esmeralda er der borte ved krusifikset.
Hun er sint på deg. Hun vil at vi skal straffe deg.
Du er forbauset? Du vet hvorfor vi er sinte.
Nei.
Du løy om faren vår, sa at han låste oss inne. Det er ikke sant.
Damlukene hadde vært stengt lenge. Elven frøs.
Vi fikk nye skøyter til jul. Men isen brast, vi falt i vannet.
Mor forsøkte å redde oss, men strømmen trakk oss ned.
Nå vet du sannheten, din stakkar.
Min søster og jeg vil befri faren vår fra deg og det ekle hatet ditt.
Vi skal skremme deg så du blir gal og kommer på hospital i celle -
- med lenker rundt hender og føtter.
- Gi meg nøkkelen! - Edvard forbød det.
- Du gir meg nøkkelen! - Edvard forbød det.
Det gjør vondt!
Du får ikke lov!
- Carl! Ikke glem konjakken! - Det er ingen konjakk igjen.
Ta det jævla malerskrinet ditt!
- Hør nå på meg! - Men det er ingenting igjen!
- Alma! - Ja... Hva skriker du om?
- Vi skulle opp til farmor. - Jeg skriker vel aldri.
Det er like godt med punsj!
- Her er hun ikke. - Men i spisestuen?
- God kveld, mamma! Hvordan står det til? - Takk, utmerket.
- Håper du ikke har følt deg alene. - Jeg elsker å være alene.
- Frøken Vega ble bitt av en veps. - Vepsen stikker, elskling.
Den har en brodd - akkurat som mannen din!
Og Petra ramlet i sjøen.
- Hvor vil fruen ha aftensmaten? - Takk, jeg skal ikke ha noe.
- Hvordan går det med vepsestikket? - Det er vel ingenting å spørre om.
Og du driver med pappas fotografier? Hvor mange tusen har du sortert nå?
Her er et av deg og brødrene dine. Du var vel så vidt fem år...
- Hvem er den pene damen? - Regnet det på dere hele tiden?
Nei. Ikke en sky på himmelen. Men vi så regnet og hørte tordenværet.
Den damen med utringningen husker jeg godt! En av pappas venninner.
Nei, min klassevenninne.
Giftet seg med grev Ekenstierna, fikk 12 barn - og ble enorm!
Har alltid beundret ditt suverene håndlag med pappas små eventyr.
Öhmans skulle komme innom. Jeg må nok gå.
Jeg skal til byen i morgen.
Jeg trenger ingenting. Men la oss snakke om Maj...
Hun har det vel bra? Nå blir jeg forbannet!
Ta det rolig, Gusten.
Straks vi snakker om Maj, begynner han å bære seg.
Maj er ikke ditt private leketøy.
Pga. Almas storsinnethet er hun blitt medlem av vår familie.
Og hun venter mitt barnebarn.
På din diktatoriske måte har du staket ut fremtiden for henne.
- Jeg tror faen meg at du og Alma... - Du skal ikke banne her, Gusten!
Jeg liker jenta -vil henne vel. Jeg vil sikre hennes fremtid.
Hun skal ikke være avhengig av slektens velvilje om jeg skulle pigge av.
Hun sa ja til forslagene mine. Hun trenger ingen beskytter, iallfall ikke mot meg!
Si ikke at jeg er diktatorisk. Maj har fått bestemme alt selv!
Jeg liker henne jo.
Jeg er snill mot henne. Alma er snill mot henne. Nå er jeg jævlig såret!
Det er vel ingen grunn til å forsvare Maj mot meg.
Jeg er glad i henne. Alma er glad i henne. Vi føler som for Jenny, Petra og Putte.
Ikke helt da, men nesten.
Hun er snill mot meg. Syns ikke jeg er fet, gammel og ekkel.
Det syns ingen, forresten. Jeg er begeistret for damer.
Hva skal man gjøre med det? Det er ingenting å fnise av!
Maj skal gå sin egen vei i livet. Jeg gir henne fast grunn å stå på.
Operasangeren sa at han skulle se innom. Kom nå!
Adjø, mamma -gi meg et kyss!
Jeg vil ikke at dere skal sitte og kukelure om Majs fremtid.
Den ordner jeg. Det vil si... Hun selv, mener jeg.
- Jeg kommer tilbake senere. - Faen om du gjør! Kom nå.
- Hiss deg ned. Du kan jo få slag! - Jeg er helt rolig.
Det er du som skriker og bråker. Nå skal dere holde opp å stikke hodene sammen.
Du kan ikke forlange at jeg skal si noe.
Mamma mistror meg, det er din skyld.
- Da kan vel ikke jeg si noe som helst. - Du må si at jeg er fortvilet.
Gjør det klart for henne at jeg tenker på selvmord.
Er det virkelig sant?
Vi kan leve arme sammen... ja? Jeg vil arbeide... ja?
Idiot! Kjøtthue! Fjols! Det heter: Jeg skal arbeide.
Ja, unnskyld.
- Hva vil du ha meg til å si? - Eier du ikke fantasi? Naut!
Si du har sett at jeg er ulykkelig, at jeg ikke spiser-ligger våken...
- Du ligger jo våken... søvnløs. - Visst faen er jeg søvnløs!
Si at jeg er blitt så stille, at jeg aldri ler mer. Og når jeg ler, lyder det nifst.
Du sier det ikke direkte, men lar henne ane noe om selvmord.
Ikke si det nifse ordet. Da begynner jeg å gråte.
Dumme purke!
- Tenker du på selvmord? - Bare når jeg ser deg.
Hvorfor er du så slem?
Ikke gå, for helvete! Hvor har du tenkt deg?
- Hvorfor faen går du? - Jeg snakker ikke med din mor.
Jeg går hjem. Du bist böse. Jeg må gråte.
Du forstår ikke at jeg elsker deg.
Nå gråter jeg - det går ikke over på lenge.
Skal jeg stadig måtte bli med på denne dårlige farsen! Vent!
Nein, mein Carl!
Å, for satan!
Ta opp sjalet ditt. Benet mitt, for helvete!
Farmor!
- Skulle ikke dere vært i seng? - Vi stakk av.
- Hva sier mamma da? - Hun får ikke vite noe.
Hva vil dere, da?
Velkommen hjem, Emilie. Du ble lenge...
Vi begynte nesten å bli urolige.
- Fru Tander spør om du vil ha mat. - Jeg er ikke sulten.
- Kommer du og legger deg snart? - Når barna har sovnet.
Jeg setter meg og leser. Ikke bli for sen, er du snill. God natt, barn.
Alexander skulle egentlig ha sovet på loftet.
- Bestemmelsen er visst endret. - Ja.
Kanskje best slik. God natt, Fanny.
- God natt, onkel Edvard. - God natt, Alexander.
- Sover han? - Nei, jeg sover ikke.
Da kan du også svare når jeg sier god natt.
Det kan jeg ikke.
Hva er det for nonsens?
Jeg ønsker ikke biskopen en god natt.
Du har humor, Alexander- og det liker jeg.
Traff du din svigermor og slekten? Var det vellykket?
Regnet det? Her har det regnet hele dagen.
Godt med litt væte. Iallfall for bøndene.
Alexander og jeg hadde et oppgjør i ettermiddag.
Han kan vanskelig skille fantasi og vir- kelighet. Men vi ryddet opp i begrepene.
Alexander er ikke dum, men han er langsint.
"Jeg ønsker ikke biskopen en god natt..."
Virkelig kostelig!
- Er du sint for noe? - Du låser barna inne.
- Som garanti for at du kom tilbake. - Du mishandlet Alexander.
Svært dramatisk sagt. Jeg straffet ham.
Det har jeg plikt til som oppdrager. Straffen var relativt mild.
- Han blør, huden er avrevet. - Jeg gav ham noen rapp.
Det svir en stund, men det er sunt. Han kommer til å tenke seg om -
- før han kommer med nye løgner eller "fantasier".
- Og ydmykelsen? - Kjærlig straff er ikke ydmykende.
Kjærlighet og hensyn har ingenting felles. Og kjærlighetens språk -
- kan være ganske strengt.
Og du snakker om kjærlighet!
Du tillater deg å være hånlig, Emilie.
Skal vi avslutte samtalen og gå til sengs?
- Du låste ham inne på loftet! - Han trengte å være alene.
- Du vet han er mørkredd. - Nettene er lyse nå.
Med ren samvittighet har man intet å frykte.
- Jeg kunne drepe deg... - Emilie!
Du skader barnet med slike tanker.
Vårt barn skal aldri bli født.
Vær forsiktig med hva du sier!
Du skremmer meg ikke.
Jeg må skremme deg, Emilie, -
- men det er med tungt hjerte, fordi jeg tross alt elsker deg.
Du er ikke sterk, svangerskapet tar på kreftene.
Fra nå av skal du være i et rom som vi innreder på beste måte.
Henrietta og min mor pleier deg.
Din frihet blir noe begrenset. Men vi må være forsiktige.
Gjør du forsøk på opprør eller på å få forbindelse utad, -
- får det tilbakevirkning på dine barns velbefinnende.
Ved din ansvarsløshet lot du meg ta ansvaret. Også for deg.
Det er tungt, jeg føler en fryktelig ensomhet.
Jeg er et vanlig menneske med store feil.
Men jeg forvalter et mektig embete. Embetet er større enn dets utøver.
Lever en i embetet, er en dets slave. En har ikke rett til egne meninger.